Memphis, Tennessee Den framlidne Elvis Presleys hemstad.
För första gången berättar Elvis närmaste vänner, "Memphismaffian"-
- sin egen känslosamma historia om Elvis sista timmar på jorden.
Jag vände på honom och jag visste att han var död. Jag bara visste det.
Många gånger när jag lyssnar på en Elvislåt, börjar jag gråta.
Elvis tog droger för att han gillade det.
Alla tror att han försökte fly från nåt.
Men han älskade det.
Jag blir förbannad, både på dem som var bidragande till det och på Elvis.
Han var smart. Han visste vad han gjorde men han förnekade det.
Jag hotade läkaren. Jag sa att om jag ser honom i det här tillståndet igen-
- så gör jag nåt dumt.
Överste Parker kom fram till mig, såg mig rakt i ögonen och sa:
"Det enda som betyder nåt är att han står på scenen ikväll."
"Lnget annat har nån betydelse. Inget!"
Sun Studios i Memphis. Det var här rock 'n' rollen föddes för 50 år sen.
Och det var här legenden Elvis Presley skapades.
Under sin fantastiska karriär tog Elvis världen med storm.
Det började 1954 med hans första hit, "That's All Right Mama".
Elvis var väldigt blyg och tillbakadragen.
Han tyckte inte om att vara bland okänt folk. Han litade inte på dem.
Han litade på oss. Vi var en tröst för honom.
Han kunde vara den han ville vara med oss. Han kunde vara sig själv.
Om det fanns en verklig Elvis, så var det när han var med oss.
Elvis hade inte lätt att skaffa vänner. Han tyckte inte om det.
Med oss behövde han inte göra det. Vi kunde vara oss själva. Elvis också.
15.00. Torsdag 15 augusti, 1977.
Elvis förbereder sig för årets andra slitsamma turné.
Elvis flickvän, Ginger Alden, ville inte följa med honom på turnén.
Ginger var bara 21 och inte beredd gå med på alla hans krav vilket han-
- var van vid, även under sitt misslyckade äktenskap med Priscilla.
"Memphismaffian" hade alltid försett honom med fogliga flickor.
Om man har pengar och utseende så kommer de att dyka upp.
Det går undan och man måste ständigt skilja agnarna från vetet.
Man måste skilja på ekorrar och lamm. Ekorrar ställer till med mer-
- problem än lammen gör.
Inte för att de äter mycket nötter. Problemet är att de är galna.
Han var så karismatisk att de drogs till honom som nattfjärilar till ljuset.
Jag måste berätta nåt roligt.
Det var en lördagkväll, på den tiden då vi bara var sju stycken.
På fredag- och lördagskvällar brukade Elvis släppa in alla tjejer-
- som stod vid grindarna.
En kväll så räknade jag för skojs skull hur många kvinnor som var där.
Vi var sju killar och det var 152 kvinnor där. Jag överdriver inte.
Jag trodde jag var i himlen. Vad ska man säga?
Det var spännande hela tiden.
Jag tänkte: "Om det här är en dröm så vill jag aldrig vakna."
Det hade sina sidor, men i det stora hela var det en väldigt spännande tid.
Det var nåt nytt. Elvis hade gåvan att ständigt leta efter nåt nytt att göra-
- och man visste aldrig vad han kunde hitta på.
Det var otroligt hur de hela tiden skrek så att man inte hörde nåt.
Han kunde ju sjunga en låt utan att någon hörde vad han sa.
Det var ett jäkla liv och det slutade aldrig.
Elvis hade en väldig dragningskraft. Både psykiskt och fysiskt.
Han måste vara den stiligaste man jag nånsin sett.
Han hade en sån karisma och dragningskraft.
Folk kallar det "söderns charm". Han hade det i överflöd.
20.00. Torsdag 15 augusti, 1977.
Elvis är ute efter receptbelagd medicin.
Med honom är Ginger, Billy Smith och Billys fru, Jo.
Under filmtiden var det drogerna som styrde.
Sömntabletter och uppåttjack.
Jag kunde inte ta piller varje dag. Inte för att vara bror duktig-
- utan för att jag visste vad de gjorde med mig.
Jag blev torr i munnen och var hög hela dagen.
Jag ville helt enkelt inte göra det men jag var tvungen ibland.
Han kunde stanna uppe till 03.00 och så gick vi upp vid 05.00-
- för att åka till inspelningen.
Jag fick helt enkelt lära mig att sova när han sov.
Vi som hängde med Elvis var höga hela tiden.
Vi gick inte och la oss förrän 02.00 och det blev tröttande efter ett tag-
- så vi tog lite amfetamin för att hålla oss vakna nästa dag.
Sen kunde vi inte somna för att vi var höga så vi fick ta sömntabletter.
Vi levde på det sättet ett bra tag. Vi levde hårt, men vi var unga-
- och klarade det.
Men det fanns redan varningstecken på vad överdrivet-
- narkotikabruk skulle leda till.
En gång körde vi så hårt att Elvis fick näsblod. Vi åkte till läkaren-
- som sa att vi behövde vila eftersom hans motståndskraft var låg.
Så vi fick vila några dar.
Elvis gick till ytterligheter med allt. Han hade en enorm aptit på-
- mat, sex, droger och rock 'n' roll.
Han började sökandet efter själslig frid på samma entusiastiska sätt.
Larry Geller var Elvis personliga frisör och andliga guru.
Han hade alltid vackert hår. Han hade ju allt, t.o.m. Vackert hår.
Det var aningen tunt och saknade volym, men det var vackert.
Jag höll på att spraya och lägga håret och frågade vad han tyckte.
"Utmärkt", sa han och så snurrade han runt i stolen och tittade på mig.
"Jag vill fråga dig en sak. Håret ser utmärkt ut, men jag är mer"-
- intresserad av vem du egentligen är och vad du håller på med, Larry."
Jag tappade fattningen en stund. Han frågade mig rakt ut. Jag sa:
"Du vet att jag jobbar med att styla kändisars hår. Det är mitt jobb."
"Men det som är viktigast för mig är sökandet efter sanning."
"Att hitta meningen med livet."
"Du är världens största stjärna. Det här låter kanske töntigt."
"Nej, Larry, inte töntigt alls", sa han.
"Du anar inte hur mycket jag behöver höra vad du har att berätta."
"Snälla, fortsätt prata." Och det gjorde jag.
"Självförverkligandeparken" som ligger nära havet i södra Kalifornien-
- var ett ställe som Elvis älskade att åka till.
De flesta som bodde där blev vänner med Elvis.
Elvis älskade att lämna världen, promenera i parken-
- och njuta av stillheten.
Folk lämnade honom ifred. De kände igen honom men det är-
- ingen som besvärar nån annan där.
Elvis gick till kapellet för att meditera eller prata med-
- några av munkarna som berättade om olika upplevelser.
Vi brukade gå runt sjön. Elvis älskade parken.
Han sa: "Hur kan jag få en upplevelse? Jag vill känna Gud."
Jag sa: "Det funkar inte så. När man vill ha nåt förväntar man sig det nu."
"Du måste vara tålmodig och ge upp ditt ego."
På senare år gav sig Elvis ut på påfrestande turnéer-
- som hans manager, överste Tom Parker hade ordnat.
Han ville inte göra två framträdanden per kväll sju dagar i veckan.
Det oroade honom och gnagde honom.
Jag ringde honom från LA när vi skulle göra den sista turnén och sa:
"Du måste lägga ner. Åt helvete med turnén. Ställ in den."
Han sa: "Lamar, jag har räkningar att betala."
Visst hade han rätt i det, men jag sa till honom att vi var några stycken-
- som kunde åka med honom till Hawaii så att han fick ta igen sig.
Han sa: "Vi får prata om det efter turnén. Det låter som en bra idé."
Men det blev aldrig så.
Hans skivor sålde dåligt och hans enda inkomst kom från turnéerna.
Vid drygt 40 års ålder hade han inte heller så många fans.
Han var på gränsen till ekonomisk kollaps. Han höll sig flytande-
- tack vare turnéerna men 50% av inkomsterna gick till Tom Parker.
Översten stod också inför personlig konkurs.
Överste Parker var nog en av de mest fördärvade spelare jag träffat.
I Nevada sa de att hans pengar inte var värda nåt.
Han spelade roulette och satsade på alla nummer.
Han spelade "bet the horn" vid tärningsbordet.
En kväll hade jag vunnit nästan 60000 dollar.
Jag var vid tärningsbordet och han kom och satsade alla mina pengar-
- på "Pass", nej det var på "Don't Pass"-
- och jag fick en sjua och förlorade allt i ett slag.
Jag ville spy, men kunde inte.
Herregud, jag har jobbat häcken av mig här.
"Hur mycket började du med", sa han. "2000", sa jag.
Han gav mig 2000 dollar och sa att vi var kvitt. Herregud!
Men han hade ju rätt. Jag hade inte blivit av med mina 2000 dollar.
Vi har alla våra små egenheter. Hans var spel.
Jag älskade honom verkligen men han var inte bra på att spela.
Han gick bort till rouletten och satsade fem marker här-
- två där och tolv på ytterligare nån.
Vad han än råkade ha i händerna satsade han.
När han vann så tjänade han inte på det eftersom han satsat mer-
- än man kunde vinna.
En kväll 1970 stod vi vid tärningsbordet och han kom in-
- och bad mig stanna där med honom.
Jag sa att jag skulle gå upp men han bad mig stanna.
På en och en halv timme hade han förlorat mer än 1,25 miljoner dollar.
En kväll när jag just lämnat Elvis och kom ned till casinot såg jag-
- en stor grupp som stod och tittade på när nån spelade.
Jag gick fram och där satt överste Parker själv vid bordet med högar-
- av marker och spelade det värsta spelet av alla - Lyckohjulet.
Det är värdelösa odds på det. Det är bättre med tärning eller blackjack.
Han såg mig i folksamlingen och sa åt mig att komma och sätta mig.
Det gick inte bra för honom och han behövde tur.
Jag satte mig där men kände mig verkligt obekväm.
Efter en stund önskade jag honom lycka till och sa att jag hade-
- Iovat Elvis att snart vara tillbaka.
Så jag gick. Översten satt där timme efter timme, till fem på morgonen.
Han förlorade 1,5 miljoner dollar den kvällen.
Elvis skulle strax ut på sin sista turné som skulle börja den 17 augusti.
Han var tvungen att uppträda för att hålla sig ekonomiskt flytande-
- och det var viktigt för Tom Parker att få pengar till sina spelskulder.
Elvis hade blivit överstens egen kassakossa.
Vi var på turné i Louisville, Kentucky, fyra månader innan Elvis gick bort.
Elvis hade det väldigt jobbigt. Han hade feber, han mådde illa-
- han kände sig influensasjuk och kunde inte sova.
Han hade det väldigt, väldigt jobbigt.
Det var sen eftermiddag och Elvis läkare, dr Nick, som reste med oss-
- var i sovrummet med Elvis.
Jag var utanför och tittade på TV. Plötsligt bankade nån på dörren-
- vilket var väldigt ovanligt eftersom vi hyrde hela våningsplanet.
Det var ingen som fick komma dit. Vi hade vakter vid hissarna-
- och allt var avspärrat, så vem kunde tänkas knacka på dörren?
Jag gick till dörren och kikade genom titthålet och där stod överste Parker-
- som aldrig besökte Elvis när han var på turné.
Jag öppnade dörren och han sa: "Var är han?"
"I sovrummet. Jag säger att du är här", sa jag.
"Nej, jag går in själv", sa han, och gick förbi mig.
Han öppnade dörren och det här är vad jag såg:
Dr Nick satt och höll i Elvis huvud.
Elvis låg i sängen halvt medvetslös och jämrade sig.
Han var så illa däran att dr Nick doppade hans huvud-
- i en hink med isvatten för att han skulle återfå sansen.
Dörren stängdes och jag tänkte att det här var bra.
Det är bra att gubben Parker får se vad som försiggår här.
Att han får se vad som händer och hur dåligt Elvis mår.
Han måste göra nåt åt det. Han kan inte låta det fortgå, det är inhumant.
Nittio sekunder senare öppnas dörren och överste Parker går fram till mig.
Han såg mig rakt i ögonen och sa:
"Det enda som betyder nåt är att han står på scenen ikväll."
"Lnget annat har nån betydelse. Inget!"
Jag vill leva upp till mitt rykte som sympatisk kille. Här har ni det...
Hektiska turnéer och växande ekonomiska och fysiska problem-
- gjorde att Elvis och hans "maffia" blev isolerade från verkligheten.
Vi var isolerade från världen utanför. Vi viste inte vad som pågick.
Vi läste sällan tidningar. Vi tittade på mycket sport och-
- TV-program, men inte på nyheterna.
Vi var väldigt skyddade för vad som försiggick utanför.
Vi levde i en isolerad värld inom vår egen grupp.
Nån sa att Elvis aldrig lämnade sovrummet och det stämde.
Han tog sig från sitt flygplanssovrum till ett hotellsovrum-
- till sitt sovrum på Graceland.
Ibland när han var på det humöret, brukade han gå till sitt sovrum och-
- stanna där en eller ett par veckor utan att man såg skymten av honom.
Men det var bara ett par veckor. Nu var det fråga om månader.
22.00. 15 augusti, 1977
De samlades i Memphis inför turnén som aldrig skulle bli av.
I mitten av 70-talet hade Elvis drogmissbruk blivit livshotande.
1975 hade det jag sett lite av året innan, blivit värre.
Jag var väldigt orolig för hans hälsa.
Det var inte som förr, när han tog uppåttjack och sömntabletter.
Det var när han började experimentera med nedåttjack-
- som vi började bli oroliga.
Nedåttjacket var sånt som demerol. Smärtstillande medel, alltså.
Sånt som gör att man kommer ned och liksom bara flyter.
Mycket är syntetiskt och det är fem gånger starkare än rent morfin.
Sånt som cancerpatienter som inte klarar av smärtan brukar få.
I hans tankevärld var de inte illegala droger, de var ju receptbelagda.
Läkarna skriver ut dem åt honom och han missbrukar dem-
- men de är inte illegala, i hans tankevärld.
Elvis ringde mig och bad om hjälp. "Vad är det", sa jag?
"Jag ligger på golvet och kommer inte upp. Det är ingen här", sa han.
Jag sprang ned och hoppade i en bil, jag vet inte vilken-
- och så åkte jag bort till läkaren och där var Elvis.
Han var en stolt man, t.o.m. Inför oss och det gjorde mig-
- förtvivlad att se honom där på golvet.
Vi lyfte upp honom och lade honom i sängen. Hans ben fungerade inte.
Jag var sårad och arg.
Jag gick ned och väntade på läkaren och frågade: "Vad fan händer?"
Jag berättade vad jag just varit med om och han sa att han-
- gick på vätskediet och att de inte gav honom nån medicin.
Jag hotade läkaren. Jag sa att om jag ser honom i det här tillståndet igen-
- så gör jag nåt dumt.
Jag gick upp och där sitter Elvis på en motionscykel och trampar för fullt.
Han hade legat i sägen i fyra veckor. Han visste inte vad som hände.
Han visste inte att jag pratat med läkaren.
"När du tar läkarexamen får du säga åt läkarna hur de ska behandla mig."
Han var rasande.
Elvis tog droger för att han gillade det.
Alla tror att han utvecklade nån slags överlägsenhet-
- och hamnade i en situation där han försökte fly från allt.
Men han älskade det. Han älskade droger.
Jag sa att han inte behövde det där och han svarade: "Jag behöver det."
När nån har en sån inställning är det omöjligt att stoppa.
Man tänker göra det och där med basta.
Det går inte, det är kört.
Alla var överens om att drogerna och hälsoproblemen-
- hade förändrat Elvis både psykiskt och fysiskt.
Elvis hade inte mått bra på länge vilket till stor del berodde på dieten.
Elvis hade ätit typisk "sydstatsmat" hela livet. Mycket stekt och friterat.
En kosthållning som definitivt inte bidrar till god hälsa.
Han åt knaperstekt bacon, potatismos, sås och, tro det eller ej, surkål.
Han blandade det och älskade det.
Elvis åt tills han tröttnade på det och då slutade han äta.
Elvis sista år i livet, började han äta potatismos-
- surkål, tomat och bacon igen.
"Vet du vad du håller på med", frågade jag.
Du äter som du gjorde 1957. "Det har jag inte tänkt på", sa han.
Elvis hade många fysiska problem som var väldigt påfrestande.
Han hade grön starr, han hade högt blodtryck.
Varje kväll, efter varje framträdande, steg hans blodtryck till 180 eller 200.
Det blir en kolossal påfrestning för hjärtat.
Elvis hade stora problem med magen.
Du anar inte vilka problem det medförde.
Hans blodsocker var för högt. Han började få blåmärken på benen.
En kväll ramlade han nedför trappan bakom scenen och stukade vristen.
Efter det fick han väldigt svårt att röra sig på scenen.
Midnatt. 15 augusti, 1977.
De visste att Elvis var dålig, men trodde inte att nåt allvarligt-
- kunde hända honom.
Den 15 augusti flög jag från Los Angeles för att åka på turné.
Dagen efter skulle vi åka till Portland. Vi satt och pratade i köket.
Elvis var en trappa upp med sin flickvän, Ginger Alden.
Billy Smith och hans fru var där, men de åkte.
Vi åt middag och pratade om vad vi behövde göra inför morgondagen.
Jag ringde upp till Elvis och frågade om det var nåt vi behövde göra.
Allt var lugnt, han verkade må bra.
Vid tre- eller fyratiden ringde han till mig och frågade om jag och Jo-
- ville komma och spela squash med honom och Ginger.
"Gärna", sa jag. Så vi träffades där vid halv femtiden.
Först spelade Jo och Ginger och sen Elvis och Ginger och sen jag och Jo-
- och sen jag och Elvis.
När det hade blivit vår tur var det inte en squashmatch längre.
Visst fick vi motion men vi försökte bara träffa varandra med bollen.
Han tog i så hårt att han missade och slog sig själv på smalbenet.
Det var slutet på matchen. Han sa att det gjorde ont.
Jag lyfte byxbenet och såg att det inte blödde.
Sen blev han nedstämd.
Han gick till pianot och spelade några låtar för Ginger och oss.
Det pågick i femton eller tjugo minuter.
Förlorad i musiken, var det som att Elvis var 21 igen.
Sen åkte vi tillbaka till Graceland där jag tvättade och torkade hans hår.
Han sa att han skulle försöka göra det här till den bästa turnén nånsin.
"Jag tror att jag ska gå och lägga mig", sa han.
Jag sa att jag fanns i huset om han behövde nåt.
Jag antog att han skulle gå och lägga sig.
Hans humörsvängningar var oftare förekommande nu.
Elvis Presley var en glad och positiv person. Det var en anledning-
- till att man ville vara med honom, för det var han verkligen.
Det var otäckt att se hur humör- svängningarna blev frekventare.
Det var riktigt otäckt. Jag tyckte inte om det alls.
Min åsikt är att Elvis började tappa greppet efter TV-konserten-
- som visades för 1.5 miljarder människor.
Då började det gå långsamt utför. Det gick inte upp och ned-
- utan långsamt utför.
Jag försökte att inte låta hans humör påverka mitt humör.
Om jag gjorde det hamnade vi båda i avgrunden.
Så när jag trodde att han var nere försökte jag vara uppåt-
- och när han var uppåt var jag också det.
Jag var i samklang med honom. Men det var svårt.
Man ville säga åt honom att skärpa sig och ta tag i sitt liv-
- och komma bort från drogerna.
"Använd dem inte. Du behöver dem inte."
"Ta lite ledigt." Men inget jag sa påverkade honom.
"Du står inte i skuld till nån." Jag menade det verkligen.
"Killarna kommer att förstå om du vill bli kvitt dem."
"Och om de inte gör det så var de aldrig dina vänner."
"Ta en paus." Han tittade på mig och sa:
"Det går inte. Jag står i skuld till så många."
Vi levde hårt när han var här på jorden.
Det är som den där låten, "he did it his way".
Jag önskar att han gjort det på vårt sätt men han gjorde det på sitt sätt.
När vi pratade med honom så höll han med och sa att han skulle-
- förändra sitt liv när han var redo att göra det och vi hoppades på det.
Vår sista semester, i mars 1977, gick till Hawaii och det var toppen.
Han var på strålande humör och hade kul på stranden.
Han var överviktigt men han log. Det kändes som en god möjlighet.
Han höll sig ren i ungefär en månad, men plötsligt var han tillbaka igen.
På Graceland stod Elvis nu inför det slit som fler framträdanden betydde.
Ingen av vännerna tyckte att det var bra. Elvis hälsa försämrades stadigt.
När Elvis gick upp på scenen försökte han göra-
- det bästa framträdande han kunde.
Men saken var den att det inte fanns nåt kvar.
Han förtärdes av situationen och ljuset blev allt svagare.
Det här är smärtsamt för mig.
Elvis var helt otrolig på scenen.
Den som inte har sett Elvis live har missat 1900-talets störste artist.
1900-talets störste stjärna.
När jag såg honom blev jag bedrövad för jag visste att nåt var fel.
Jag såg det i hans ögon och tänkte, det här klarar han inte i fem år till.
Vi blev väldigt frustrerade men vi kunde inte göra nåt.
Han var 42 år och man kunde inte tvinga honom att göra nåt.
Folk frågar varför vi inte lät tvångs- inta honom men det hade inte gått.
Varken jag eller ens hans far kunde tvångsinta honom.
Man är bakbunden.
Jag skrädde inte orden de sista åren. Jag sa vad jag ville säga.
Men när jag ser tillbaka så ser jag att det inte gjorde nån nytta.
Det är det som är mest smärtsamt.
06.00. 16 augusti, 1977.
Elvis var rastlös. Han gick in i badrummet för att läsa.
14.00. 16 augusti, 1977.
Ginger gick in i badrummet för att kolla att Elvis mådde bra.
Jag åkte till huset vid tolvtiden nästa dag.
Vid tvåtiden ringer telefonen och en av tjänsteflickorna svarar.
Det är Ginger som säger åt mig att komma upp för att Elvis har svimmat.
Jag sprang upp och gick in i badrummet-
- och där har Elvis ramlat och ligger på golvet.
Jag vände på honom och jag visste att han var död.
Jag bara visste det, men jag hoppades att jag hade fel.
Jag lyfte telefonen och sa att vi behövde en ambulans-
- till Elvis Presleys hus men jag sa inte vem det var.
Jag kunde inte använda mun-mot-munmetoden-
- eftersom Elvis mun var stängd.
Det går rykten om att jag gjorde det, men det är det nån som har hittat på.
Jag försökte med hjärtmassage och det kändes som det tog en evighet.
Det kom upp en massa folk och det var fullständigt kaos.
Slutligen kom ambulansen. Det kändes som en evighet-
- men det tog ungefär 20 minuter.
Vi fick in honom i ambulansen på en bår.
Jag hoppade in där bak och vi pratade med honom-
- hela vägen till sjukhuset och det gick snabbt dit.
När vi kom fram till sjukhuset tog de in honom på akutmottagningen.
Efter ca 30 minuter kom läkaren och sa att Elvis hade lämnat in.
Elvis är borta.
Vi började gråta och kramade varandra.
Det var självklart mycket känslosamt.
Vi var fortfarande i chocktillstånd. Vi trodde inte att det kunde hända.
Jag åkte till Graceland och körde in genom grindarna.
Elvis farbror frågade om jag hade hört vad som hänt.
"Nej, vad har hänt", sa jag. "Elvis dog precis", sa han.
"Vänta lite. Vad sa du?" "Elvis är död."
Jag tittade upp mot Elvis sovrum och jag tittade på honom.
Det går inte att förklara hur det kändes.
Vid kvart i två ringde telefonen. Det var min kusin, Patsy.
Hon är Elvis syssling och min kusin.
Hon ringde mig och sa: "Åh, Gud. Elvis är död."
"Vad menar du", frågade jag. "Har han åkt till sjukhuset?"
"Ja, de har kört honom till sjukhuset", sa hon.
"Han har legat på sjukhus tidigare", sa jag. "Han kommer att klara sig."
"Nej, han är död", sa hon.
En PR-kille från sjukhuset frågade om jag ville tillkännage-
- att Elvis inte längre var hos oss.
Jag kunde inte göra det. Jag bad PR-killen att göra det.
Vi satt i bilen med radion på när de spelade en Elvisskiva-
- och diskjockeyn sa: "Av den framliden Elvis Presley."
Jag gick bärsärkagång. Det var första gången jag insåg att jag aldrig-
- skulle få träffa Elvis Presley igen.
Jag slog handen i en vägg så hårt att jag bröt handen och fick operera den.
Jag har fortfarande ärr efter det.
Översten pratade i telefon med Jo och sa att hon skulle göra si och så.
Han la på och jag lutade mig med vänstra armen mot TV-apparaten.
Saker och ting etsar sig verkligen fast i minnet.
Han gick och ställde sig riktigt nära mig och sa att jag var tvungen-
- att åka tillbaka till Memphis, för Elvis var död.
Jag såg på honom och det träffade mig som en slägga.
Och jag sa till honom: "Så du lyckades köra slut på honom till sist."
Han blev arg på mig och jag sa: "Du vet vad jag menar."
"Du gav honom inte en chans. Du bara drev på och drev på."
Han sa åt mig att gå och jag sa:
"Ja, annars kommer jag nog att slå ut dina tänder."
När de körde honom till huset dagen efter...
...så kändes det nästan som en lättnad när jag såg honom.
Jag förstod att det var sant. Man var tvungen att acceptera det.
Innan dess kunde jag bara tro att han var sjuk och låg på sjukhus.
Men när man ser det i verkligheten så måste man acceptera det.
Jag gick in i huset och där stod några av grabbarna och Lisa Marie-
- gick omkring och sa: "Min pappa är död, min pappa är död."
Hans pappa, Vernon, satt i en stol. Jag sprang bort till honom-
- och föll ihop i hans armar.
Han sa: "Vad ska jag göra, vad ska jag göra?"
"Larry, du måste fixa till Elvis hår. Du måste åka till bårhuset."
"Du vet hur han skulle vilja se ut."
"Oroa dig inte, Mr Presley, jag ska åka dit", sa jag.
Jag trodde aldrig att han skulle dö.
Vi pratade om det, men han var en så stark person.
Han skulle ju förändra sitt liv.
Det var svårt och till slut ville vi inte riktigt prata om det.
Han hade så mycket att ge och så gick det så här.
Han ramlade till golvet och dog ensam. Det är hemskt.
Det är ju ingen som vill...
Ingen vill ju dö.
Framför allt inte ensam.
Det hade varit fint om vi hade fått vara hos honom-
- men han trillade helt enkelt ihop och dog.
Det är fasansfullt.
Polisen tog mig till en tegelbyggnad som var väldigt kall och mörk.
Där fanns en lång korridor som jag gick genom och allt jag kunde höra-
- var mitt hjärta som slog.
Jag stannade när jag såg vad som fanns inne i rummet.
Där fanns ett bord och på det låg en kropp med ett lakan över.
Jag gick in i rummet och där låg Elvis.
Jag ställde mig vid hans huvud och Charlie Hodge stod på andra sidan.
Det var några begravnings- entreprenörer i rummet-
- och det var tyst en lång stund.
Jag såg på det vackra, magnifika ansiktet.
Jag skulle styla hans hår och då kom nästa chock.
Vi hade haft ett turnéuppehåll i sex veckor och hans hår-
- hade växt ut en dryg centimeter.
Det var vitt hår och jag hade inte med mig mina färger.
"Vad ska jag göra nu", tänkte jag. Det var en kvinna där-
- och som tur var hade hon sin mascara med sig.
Tack och lov var den svart.
Så jag använde den lilla mascara- borsten till att färga hans hår svart.
Och det funkade. Det tog mig nästan en timma att bara förbereda håret.
Han låg nämligen horisontellt. Livet hade lämnat kroppen.
Det fanns inget där. Så det var svårt att jobba med det.
Vid ett tillfälle när entreprenörerna sminkade hans händer och-
- överkropp så drog de bort lakanet och Charlie skrek till och frågade-
- hur de kunde göra så inför oss.
Han hade ärr efter obduktionen. De täckte över honom igen.
Ryktet har ju gått att Elvis lever, vilket jag verkligen önskar var sant.
Jag har jobbat med honom tusentals gånger-
- och det var utan tvekan Elvis Presley.
Minnena började skölja över mig.
Minnen från första gången jag träffade Elvis.
Han sa att jag måste ha blivit utvald bland miljontals individer.
Saker från de senaste 14 åren.
Det var helt otroligt. Så surrealistiskt.
Ett tag trodde jag att han sov och när som helst skulle öppna ögonen-
- och imitera inspektör Clouseau från Rosa Pantern-filmerna.
Elvis kunde alla repliker.
Han skulle vakna och säga: "Vad fasen håller ni på med?"
"Nu sticker vi tillbaka till Graceland."
Men jag förstod vad som hände. Jag visste att det var Elvis kropp-
- och att hans livskraft, hans själ inte längre fanns i kroppen.
Vernon Presley, Joe Esposito, Jerry Schilling och några till-
- gick för att se Elvis en sista gång innan begravningen.
Vi tog av honom hans ordensring.
De började fälla ned locket till kistan.
Och precis innan de fällde ned det så sträckte jag in handen-
- lade den på hanns panna och sa farväl.
Jag ville vara den siste att röra vid honom.
Locket stängdes och det var över.
Det var begravningarnas begravning. Det hände konstiga saker.
Vi ställde in kistan i likbilen och när vi hade gjort det-
- så gick en trädgren av och ramlade till marken-
- med ett väldigt brak.
Det var ingen stor gren, men det räckte.
Den såg inte murken utan grön ut.
Alla tittade på varandra och jag tror det var Lemar som sa nåt i stil med:
"Det var som tusan. Han är fortfarande i farten."
Sen åkte vi till mausoleet där de ställde honom.
Där fanns ett litet runt fönster som vette mot öst eller väst.
Jag tror att klockan var bortåt fyra på eftermiddagen och när solen-
- nådde fönstret så bildade skuggan av de fyra fönsterbalkarna-
- ett fantastiskt vackert kors på kistan.
Jag rös i hela kroppen.
Min bäste vän är död. Folk kan säga vad de vill-
- men det är den största förlust som har drabbat mig.
Man kan säga att han hade en fin karriär, men han är död.
Vi åkte på en riktigt häftig resa med Elvis.
Det var en stor och fascinerande del av livet och det är nåt man inte bara-
- kan stänga av eller sätta på.
Ibland kommer det över mig. Ibland är det glatt och ibland sorgligt.
Många gånger när jag lyssnar på en Elvislåt, börjar jag gråta.
Det går inte en dag utan att jag tänker på honom.
Jag drömmer om honom.
En natt satte jag mig kapprakt upp i sängen.
Jag hörde Elvis säga: "Hej, Lemar." Jag hörde hans röst-
- som om han stod precis bredvid mig och jag blev alldeles kallsvettig.
Min fru undrade vad som var fatt och jag sa att han just ropat till mig.
Jag blir fortfarande förbannad. Jag blev inte förbannad omedelbart.
Jag var för förvirrad och frustrerad över att jag inte kunde förhindra det.
Jag blir förbannad, både på de som var bidragande till det och på Elvis.
Han var smart. Han visste vad han gjorde men han förnekade det.
Han kanske helt enkelt inte såg nån annan utväg.
Jag nämnde det för hans kusin, Billy. Han sa att året innan, när vi inte-
- var där, så sa han att han kanske tog lite för mycket medicin ibland.
Jag var arg över hans död. Jag tyckte inte att han hade nån rätt att dö.
Inte vid den åldern. Han lämnade för mycket ogjort.
Om det är nån som har lämnat för mycket ogjort, så är det Elvis.
Jag ser tillbaka på allt det roliga vi hade där. Alla fester vid poolen.
Leendena, skratten och allt det roliga som aldrig kommer tillbaka.
Efter Elvis död försökte jag ta igen allt som jag inte gjort med familjen-
- när jag åt tabletter och hängde med Elvis.
Jag är inte stolt över det men det var vår livsstil, -
- det var Elvis mentalitet.
Vi behövde ju inte hänga på men det gjorde vi.
Det är ett liv som tillhör grabbarna och inte deras fruar.
Han utestängde ofta fruarna, men det är ingen ursäkt för mig.
Hans inverkan på mitt liv har varit otroligt stark.
Inte bara för att jag träffat honom och jobbat för honom och att vi hade-
- den unika relation som vi hade.
Hans död betydde också mycket.
När han dog åkte jag ju till bårhuset för att fixa hans hår och jag tänkte-
- för mig själv att jag aldrig skulle bli densamme och det har jag inte blivit.
Det är nästan som om min själ brast.
Man lär sig acceptera det men man glömmer det aldrig.
De ögonblicken finns fortfarande kvar hos mig och jag är övertygad om-
- att de kommer att göra det tills jag drar mitt sista andetag.
SLUT